Nejprve několik slov úvodem:
Podnětem k vytvoření pravopisu, kterým jsou psány ukázky slezských a goralských nářečí níže, mi byly především spory kolem psaní budoucí spisovné slezštiny, jež byla nedávno ustanovena jako samostatný jazyk. Zpočátku jsem tento pravopis používal hlavně k zápisu textů slezských a goralských lidových písní.
Později mě však napadlo, že by nebylo špatné zveřejnit takto psané texty a zjistit názor mých přátel a známých na tuto pravopisnou normu, kterou jsem nejprve nazval Goralsko-slezský přepis, později Goralsko-slezský pravopis.
Několik lidí mi odpovědělo, že je sice zvláštní běžně psát v nářečí, s čímž souhlasím, ale že se to pokusí předat dál. Vesměs to byli ti, kteří slezsky nebo goralsky mluví, a proto jsem si s některými z nich následně začal slezsky nebo goralsky dopisovat. Teď tedy považuji tento pravopis za jakýsi projekt, do kterého se může zapojit každý zájemce.

Co se týče zápisu specifických hlásek, nechal jsem se inspirovat především dvěma pravopisnými normami, jejichž stoupenci v současnosti soupeří o ustanovení jedné z nich jako oficiální pravopis pro spisovnou slezštinu. Konkrétně se jedná o tzv. slezskou fonetickou abecedu (viz např. stránka ponaszymu.eu) a Steuerovu slezskou abecedu (viz např. článek „Steuerowy szrajbůnek“ na slezské Wikipedii). Hláskám, které tyto dvě abecedy neobsahují, jsem přiřadil mnou určená písmena, z nichž je většina logicky odvozena. Kromě toho jsem přidal i pár znaků, které mají sloužit jako alternativní zápis některých samohlásek.
Jedním z mých záměrů bylo, aby se používalo co nejméně spřežek, a tak nakonec zůstaly jen spřežky ch, dz, dž, dź a dzˊ.

V současnosti existují dvě varianty psaní, polská a česko-slovenská. Tyto dvě varianty se liší zápisem hlásky ň (v polské se píše jako ń, v česko-slovenské jako ň) a v psaní v (v polské variantě se píše w, v česko-slovenské v). W se však používá i v česko-slovenské variantě a to v cizích slovech, která obsahují w i v češtině a slovenštině jako např. wolfram (jsem si plně vědom toho, že tento příklad je trochu přitažený za vlasy). V polské variantě se v píše jen v těch slovech, která i v polštině obsahují písmeno v.
Polská varianta je určena pro všechna slezská a goralská nářečí používaná v Polsku včetně těšínského nářečí. Česko-slovenská varianta je určena hlavně pro přechodová česko-slezská nářečí, což jsou především všechna česká lašská nářečí, tedy nářečí z okolí Opavy, Ostravy, Frýdku-Místku a Ostravice, ale také pro všechna slovenská goralská nářečí kvůli jejich hláskovému systému.

Hrčavské nářečí, které je svým hláskovým systémem mezi slezskými nářečími a slovenskou goralštinou, se může psát třemi způsoby: Prvním je polská varianta s rozlišováním měkkosti sykavek i přes jablunkování, tzn. splynutí tvrdého a měkkého č a ć, š a ś, ž a ź, dž a dź v české střední č, š, ž, dž.
Druhým způsobem je polská varianta bez rozlišování měkkosti  (píše se jen š, č, ž, dž, třetím je česko-slovenská varianta bez rozlišování měkkosti. Kdo ví, kde se mají psát souhlásky s čárkou a kde s háčkem, může je samozřejmě psát tak, jako by se vyslovovaly odlišně.
Totéž platí i pro těšínské nářečí z okolí Jablunkova, protože i v něm vystupuje jablunkování.
V tomto dokumentu je první ukázka hrčavského nářečí přepsána druhým způsobem, druhá ukázka třetím způsobem a to i přesto, že obě mají stejný původ.


Vysvětlivky
Poznámka: ke všem znakům platí dodatek „není-li uvedeno jinak“.

á, å - krátká samohláska mezi a a o, zní stejně jako maďarské a
à - dvojhláska au
ǻ - dvojhláska áu
č - jako polské cz (č s jazykem na horním patře)
ć - jako v polštině (měkké č)
ď - jako v češtině a slovenštině
é - krátká samohláska mezi e a y
ë - krátká prázdná samohláska (je stejná jako anglický neurčitý člen a, vyslovíme ji při čtení písmen b, c, d jako samostatných hlásek, tedy ne jako bé, cé, dé)
è - dvojhláska eu
ė - krátká samohláska mezi e a i
h - jako v češtině a slovenštině, vždy se čte jako zadní h, na konci slabiky se čte polozněle
ï - střední i mezi měkkým i a tvrdým y
ł - jako anglické w (neslabičné u), ve slovenštině se vyslovuje před o ve dvojhlásce ô
ĺ - l s jazykem mezi zuby
ľ - slovenské měkké l
ň, ń - ň
ñ - nosové ng (n v běžně vysloveném slově Hanka), uprostřed slov se před ć, ś, ź, dź čte jako nosová hláska mezi ň a j
ó - krátká samohláska mezi o a u
ø - jako německé ö (samohláska mezi o a e)
ô - jako ve slovenštině (ło)
ố - łó
ö - dvojhláska oe
ò - dvojhláska ou
ǿ - dvojhláska øu
ř - jako polské rz (ř bez vibrace jazyka, v praxi tvrdé ž/š), nebo jako české ř
š - jako polské sz (š s jazykem na horním patře)
ś - jako v polštině (měkké š)
ť - jako v češtině a slovenštině
ů - viz ó
ü - ůj
ŭ - ł
û - łu
ű - viz ố
v, w - v
y - jako v polštině (zúžené i, výslovnost je podobná ruskému ы)
ÿ - viz é
ž - jako polské ż (ž s jazykem na horním patře)
ź - jako v polštině (měkké ž)

Poloměkké souhlásky vyslovené se slabým j se píší s čárkou (dĺžňom, kreską) u sebe, např. bˊ, pˊ, cˊ, dzˊ atd.

V česko-slovenské variantě bez rozlišování měkkosti se hlásky č, š, ž vyslovují jako v češtině a slovenštině.
V textech níže nejsou zastoupeny všechny znaky z vysvětlivek, protože určité hlásky se vyskytují pouze v nářečích, jejichž ukázky se mi nepodařilo sehnat.


Poznámky k textům
Názvy goralských nářečí jsem většinou odvodil z oblasti, kde se tím kterým nářečím mluví, a jelikož ve většině těchto oblastí není goralština jediným nářečím, je ve všech názvech zdůrazněno, že se jedná o goralské nářečí.
V polské dialektologii jsou všechna goralská nářečí součástí malopolského dialektu.
Názvy slezských nářečí jsem přeložil z polštiny. Jedinou výjimkou je hrčavské nářečí, které je často mylně označováno jako jablunkovské, což je ovšem nesprávné. V samotném Jablunkově se totiž mluví těšínským nářečím (viz výše). Hrčavským nářečím se mluví na české a polské straně česko-polsko-slovenského trojmezí, které se nachází v blízkosti obce Hrčava.
Uvozovky jsou ve všech ukázkách z České republiky, Slovenska a z původně slovenské obce Jabłonka nyní na polském území psány podle českého pravopisu, v ostatních ukázkách podle polského pravopisu.
Byla-li mi známa i obec původu a mluvčí, jehož řeč je v ukázce zaznamenána, jsou tyto údaje uvedeny na konci ukázky v závorce. U ukázek ze slezské wikipedie (szl.wikipedia.org) jsou názvy obcí ve slezštině, u ostatních textů v jazyce daného státu.
Pochází-li text z knihy, je její autor a název uveden nad obcí původu a označen na začátku dlouhou pomlčkou —. Všechny ukázky, u nichž je uvedeno i jméno mluvčího, jsou ze stránek www.dialektologia.uw.edu.pl.
Ostatní texty jsem přepsal buď ze zvukových nahrávek, nebo z jiných internetových stránek.
V textech přepsaných z nahrávek mohou být nepřesnosti, především špatně vyslovené hlásky, slova vyslovená i v jednom textu pokaždé jinak nebo nedůsledné dodržování některých jazykových jevů. Tyto nedostatky jsem se v rámci možností snažil odstranit. Jinak by přesnost přepisu měla být zachována.
Slova a věty v jazyce odlišném od samotného textu označuji hranatou závorkou []. Výjimkou jsou slova, která do nářečí přirozeně pronikla z jiných jazyků. Části textu ve dvou odlišných jazycích těsně u sebe jsou v samostatných hranatých závorkách.
Pokud v některé z ukázek mluví i jiní lidé než samotný mluvčí, je jejich řeč oddělena pomlčkami.




UKÁZKY GORALSKÝCH NÁŘEČÍ
Přízvuk je na první slabice.
Poznámka k prvním dvěma spišským a všem oravským ukázkám: l = ĺ

Spišské goralské nářečí
Poznámka: V prvních dvou ukázkách se ř vyslovuje česky, v ostatních polsky.

A jesce vom povjym o malemu Jaňickovi, jak to byl zvedavy, skond še džeči bjerom.
Pyto še matki, šostry, brata, kazdy go odbije, aľe ůn potym idže ku ôjcu i godo tak: „Tato, vy šče nojstarsi, nojmondřijsi, vy mušiče vjedžeč, skond še ty džeči bjerom, jak jo še to narodžůl.“
„No dy, Jaňicku, jo či naostatku povjym: Pocukrovaľi my še z mamom vjecůr a rano ješ še nom narodžůl.“
„Hej,“ ůn godo, „cekoj, kjed to tak!“
Hytro pohyčůl kiľo cukru, zesul še v poščeľi caly, poščel, sičko. Rano še obudži, patři: cisto mrůvka
na ňim, na poščeľi, na ňim, ůn godo: „Kjeby’k vom ňebyl ôjcym, tak vos tu sičkje vyzabijom.“
(přepsáno z CD folklorní skupiny Goral ze Ždiaru)

Vjyče, džyvcynta, my posaľi krovy no i volo Vaľek Hanke bez vjyrh: „Hanka, podž do nos!“ „Ňejdym.“ „Cymu?“ „No ty by’š mje dupcůl.“ „Ňebedym.“ „No to pocoz pudym?“
(přepsáno z CD folklorní skupiny Goral ze Ždiaru)

To w ogůle ńebuło wody. Wjyće, jako buła bjyda o wode? Ludźe to takje mjeli becki drewńane i woźyli tům wode w tyk beckak. No to nos buło duzo dźywcůnt, bo buło nos pjynć śostrůk, a u sůmńadůk zaś buło duzo hłopcůk. No to tam wjyncyj tům wode přiwoźyli te hłopci, no bo zapřůngli kůńa i jehali. To tak třa buło jak hoćkjedy, to my tak sły jak: „Pozicćez nům do wjadra wody!” No bo třa buło daleko po ńům jehać, tam do potoka to daleko. No to tako becka była drewńano, taki korek był wephany no i śe go wyćůngło i ta woda tak z tyj becki lećała. No to a prasuwańe, no to prańe, bo pralkůk ńebuło, to buła tako bajla, tako zela, tako jak, no sům jesce teroz takje, takje alimunuwane, ci tak jak śe to naziwajům. No to i tako była rajbacka, tak śe rynkům, tako tyz zelazno. My ńimjeli pralki, to jo potym, ho, juz ńewjym, ci do śudmyj klasy ńehodźyła, kje mama takům frańe, pamjyntům, přiwjezła z mjasta, byli z prośyntami. A tak to w ryncak prali. No i płukać, to tak daleko my mjały do wody, to ci hodńiki, ci co, no to třa buło straśńe ôzcyndzać, zeby z tym prańym. To jak my juz wyprały takje cośi… bjelizne ci z pośćele ci cośi, co buła ciśćijso woda, to juz my potym totům wodům muśały podłoge myć, zeby jům ńewylywać, zeby jům na cośi zuzić. No a prasuwać, to takje buło zelazko, jak śe polyło w pjecu, no to ůno było takje, takje buło ćynzkje a zwjyrhu śe taktu otwjyrało. No i wyngle, tote, co spod blahůk, co śe pjekło, co śe poliło, to nakładła mama do tego zelazka i třa buło tak huźać ńim, co śe ozgřoło, no i tak potym prasuwali. No to zelazko, to pamjyntům barz dobře, ze jak prasuwała. No bo takje mjały, tam jek widźała takje drewńane. Ale jo tego, my tego to, jo ńewidźała u nos. To takje było jak tote, ze pośćelowe, co takje długse. To tak naowijała na taki, takje bryzuwane cośi było, ino jo tego u nos to ńewidźała. I potym tak přejyzdzała takim wałkjym, jak co śe ćasto robi, co to tote, co takje pośćelowe zaś, na takje kosule, ci tam jakje spůdńice, ci co, no to takim zelazkjym.
(Zofia Cigwa, Czarna Góra)

Moskole pjecym i dźiśok jesce, kje tak pytajům dźeći, zeby: Upjecćez babko moskole.“ To upjecym, jak tak źymjaki zostanům. Bo a taki hlyb w pjecu, bo jo, ńimůme takjego pjeca juz. Bo to muśi być, taki na dole był pjec i to śe tak wsuwało te, na to muśała być tako zrobjůno tako drewńano łopata specjalńe do tego i taki ćosek śe naziwoł, co’ś potym wodgarnuwoł toto, to my juz takiktu pjecůk ńimůme teroz wystawjůnyk. Bo to muśały być inkse pjece na toto, na te moskole. Ale taki moskol na blahak, to ho, teroz jak jesce my robjyli wůnyk, w gojak takje robjům festyny, to duzo pjecyme i tam potym moskole z bryndzům ci z masłym, no to spředajům tam potym, bo, no bo to takje, ze tradycijne.
(Zofia Cigwa, Czarna Góra)

Jo w skole ucym, to jo ź dźećami tutok přyhodzym i jednego razu’f přysła z takimi pjonto klasa, no jo ńimogła dosłowńe uwjeřyć, ze nase tu dźeći z tyj dźedźiny sům, i ůn, hłopjec, śe pyto na „Krosna - co to takje? Na tym śe syje?” Ůn ńewjedźoł, ze na tym śe po prostu tko hodńiki, pokrowce, my na to godome pokrowce. Takze no jo jako tu mješkanka tyz, ńe, tyj dźedźiny mozym powjedźeć, ze to jest wjelko dobroć dla tyf młodyf, bo ůńi dźiśok sům naprowde juz tak jak dźeći z mjasta. Ńic ńewjedzom. Jo ostatńo jak zef ucyła w tamtym roku edukacji regionalnej, pytom śe if tak: „Co to oznaco łabda?” No i cekům třy minuty, ńifto w klaśe ńewje. Dopjero taki Křyśek, taki urwis mały, mi godo: „To piłka.” Bo my kjedy godali właśńe ńe, ze grome w piłke, ale ino grům w łabde. Tak odhodzům juz słowa, te stare.
(Elżbieta Łukuś, Niedzica)


Podhalské goralské nářečí
Poznámka: Ř se vyslovuje polsky.

Kje’k se juz był parôbeckjym i třa było dô skôły iść, tô ta, wjyće, ńy straśńe mi śe tô widźało. Wôloł’ek z kôlegami pô pôtôkak hôdźić, z prôcy pôstřylać, pô smereckak śe styrmać, ale côby dô kśonzek, tô ta ńigda ńy. Môja babka Ulka, cô juz śwjatu kyns widźała a i ziće mjała za sôbom, ńeroz mi pôdśpjywowała: „E, uc śe, Bartuś, uc śe, uc, bô će bedźe bjyda tłuc.” Hej, ale jo był mudraś! A bjyda?! Jako ta bjyda! Głodować zek ńegłodowoł a radôśći w hałupje wse była beka. Mama, cô juz hadukacjom mjała wysôkom i jyj wortôść i śyłe znała, tak mi ta pôwjadała: „Tak, dźeckô, jak śe ńebedźes ucył, tô ôstajes abelfajtym a inkśi ći bedom dôkucali i tak tobje śpjywali: Pôgańoj, pôgańoj pô ubôci ôwce, kje ći śe, łajdoku, w skole ucić ńefce.” Ej, na můj duśu, wjera prowda. Tak by i môze było, bô w głowje skije, sonecki, bicigjel, pô leśe gůńyńe i sićkje inkse śedźało, inô ńy ta ńescynsno skôła. Tata zaś wjedźoł, ze pôkjel som ńepôjmym, ze wjedza tô kluc dô samegô sôbje i dô śwjata, tô ta ńic i ńifto mi ńepômôze. Tak wej naucył mje takjyj śpjywonki: Kjeby ńe nauka, kjeby ńe ta skôła, tô by jo ôbeseł cały śwjat dôkôła. Ej, wjera prowda. Sićkô prowda, na můj wjeru prowda.
(Bartłomiej Koszarek, Bukowina Tatrzańska)

Ôćec Śwjynty tu bywoł cynstô jakô młody studynt, kśondz, biskup, kardynał i hôdźyli se tu pô tyk holak. I jednym razem śe wybrali ku Matce Bôzskjyj Jawôřyńskjyj hań na Witorůwki z kôlegami. A tam dôdźiśka jesce jest ty sałasy i tam paśli ôwce i była tam tako babća Ańelća i ůna tyk turystůw tyz tam straśńe kôhała gůry i turystůw i Matke Bôzskom předewšystkim. I ůna nawet w źimje śedźała tam i jak sła na Witorůwki, tô tak samô’k śe ôbracała dô tej babći, napjyli my śe herbaty, babka śe ôpytała, ale ůna była hańok z Murzaśihla. I jednym razem ta babka ńeshôdźyła na źime, nawet śedźała tam i polyđa ôgńiskô i wařyła tym ludźom ty herbaty i gôśći śe ôbracali, zaś jom pôcynstôwali. I jednym razem na tyj wyndrůwce jak był Ôćec Śwjynty jakô kardynał, no i přiśli tyz tam, ôbrůćyli śe ku babce i babka godo tak: „He, sićka by śće herbate pjyli, ale wôde tô ńimo ftô přińyść a jo přećyz staro!” Babce juz było dôbře pô ôśymdźeśontce. A Ôćec Śwjynty tak śe ôbeźroł, wjyće, pô tym sałaśe i pôpatřył i były takje wjaderecka. I dôpod pôte ty wjaderka i pôlećoł tam do strumeka, bô ůn wjedźoł, ka wôda idźe, bô hań był přećy ńeroz. Nô i přińůs tym wôde i babka im narobjyła tyj herbaty, pôdźynkôwali i pôśli dalyj. Ale babce śe dało dôzić pontyfikatu Ôjca Śwjyntegô i dôwjedźała śe i godo se: „E, Bôze kôhany, ze jo tyz ńewjedźała, ze som Ôćec Śwjynty mi wôdy přińůs tutôk,” godo, „dô tegô sałasu.”
(Helena Krzeptowska, Kościelisko)


Oravské goralské nářečí
Poznámky: Ř se vyslovuje česky.
V prvním textu bylo y přepisováno jako e, a proto je možné, že je na některých místech zaměněno y a e.
Česko-slovenskou variantou jsou zapsány i ukázky z polské obce Jabłonka, protože mluvčí, jejíž řeč je v nich zaznamenána, mluvila slovenskou oravskou goralštinou, což je způsobeno tím, že tato obec původně patřila Slovensku.

Skond še vřyno to mjano nasyj džedžiny, to aňi džiš ňevjy ňik povjedžeč. Daktoři ucoňi ľudže rozmyšľaľi nad tym, ze džedžina še volo ze staroslovjenskjego rjabina, räba co znameno jařymbina, skorusa. V džedžiňe še gvařilo i vo povješči, ktoro zapisol v kroňice farnošči faror Jan Kycera, ze v casoch nojvjynksyj bjydy a glodu byl šoltesym dajaki Ranďa a ze še mu jus pře panův ňechčalo vybjyrač daňe, ňechol džedžine tak a sel džešik do slavon. Aňi ňevjym, dže to vtedy bylo, ale ze v podzomku go zastaveľi paňi, ze dže idže, no to vjym im pořondňe nakľon, povjedžol im, ze idže vjeľkjymu vojsku napřoči, tak še go zľynkľi i ugvařiľi, vrůčiľi go nazod a ze doň juz ňemuši vjyncyj vybjyrač. Jako jesce inac volaľi Rabcanův, to ňevjym, aľe doňedovna nos přezyvaľi Rakušaňe a to přeto, ze duzo chlopův z Rabce robi v Rakusku.
V Rabce v Gaceľu je križovatka drůg a tu še vodbocuje na daľso džedžine, Rabcyce. Z tyjtu džedžiny pochodži i jedyn ze znomyk ľiterarnyk vosobnošči, Milo Urban. Byl ňeľen spisovaťeľym a novinařym, aľe i dobrym gubjařym a mjol rod dlugje špacyrki v ľeše. Rabcyconův jesce  i džiš přezyvajo sevorňicy a ze to mo cošik spůlecňe s pašovoňim kůňi cez graňice vot Poľokův. Je vo ňik tako špjyvka: „Rabcycoňe sevorňicy, zjadľi kůňa na graňicy, jesce im to bylo malo, zjadľi koče, co zdychalo.“ No, na ňik došč břitko špjyvka! 
V půlůvce vjyrchu Babjyj gůry byla zalozono Půlgora. Ňeskoři je zacyňi volač Oravska Polhora. Ľudže, co tam rombaľi ľas, juz ňevlodaľi vyrombač calo Babe gůre, dušľi ľen do půlůvki a tak še džedžina zacyna volač Polhora. Pod Babom gůrom byľi i kompjele a je tam i znomo gajovňa, dže rod chodžůl znomy basňik Hviezdoslaf. Pjykno přiroda dovokola, gojny, co tam byvol ze svojom babom, go navjedľi na napisaňe jego Hajňikovej ženy. Půlgorcův jesce volajo i garľačocy, to asi přeto, ze še ňevjedzo fajňe chovač a vsyndže še vozčongajo, jako by bylo syčko ik.
Džešik jek cula, ze jakišik vyuconi clovjek z mjasta, myšle, ze še volol Kohut, byl na žymi terajsygo Kľina pjyrsym, co zalozyl Kľin. Před ňym tu byľi ľen valasy, co tu pašľi vovce a krovy a či še snazyľi vypoľič co nojvjynkse konski starego ľasa. Kohut ze vroj zacon ze zakladaňym džedžiny Kľin, ktoro še tak zacyna volač podľe Kľinovjyj gůry, co še zvonzovala do špica mjyndzy dvoma potokami. Synovje, co zostaľi po Kohutovi, se zmjeňiľi svoje mjana a zacyňi še volač Kľinovski. Cula jek jesce, ze Kľiňanův tyz přezyvaľi golymbkaře, aľe přeco, to ňevjym vyšvjetľič. Mozno i přeto, ze duzo ľudži v Kľiňe chovalo golymbje, a ktorenšik še z ňik v karcmje chvaľůl, jako dobro je poľyvka z golombja.
Drugom z Kľina tym smerym pod Babi gůre přidymy do daľsyj džedžiny. Volo še Zubrohlava. Zubrohlavcův jesce i džiš volajo kosyckoře a ze přeto, ľebo kje byla bjyda, zacyňi z prončo pľyšč kosyki a předavaľi ik. Staro povješč aľe gvaři, ze jakišik voroc, co na joř vorol žym v tym mjyscu, dže je džiš Zubrohlava a chčol sadžič svabke, tak vyvorol zymb, růg a glove z jakjegošik vjeľkjego zvjyřyňca. Aj jine mjyjsca majo takje nazvy, jakje im daľi ľudže, co tu zyľi a co im to daco připominalo. Tak napřiklot Zlaťica je kotař, dže še našľi promjyňe studženki a z ňik vyčekala voda ze zlotymi krajami, jako by na vodže plavol voľej. Podľa jinej povješči tu v studžence plavala zlota rybka. Staři ľudže bardzo radži piľi z ňyj, ľebo byla bardzo zdrovo.
Vo Bobrovje vom duzo ňevjym povjedžeč. Je tak kapke bokjym, no cula jek, ze ik volaľi kukuřickaře, a to přeto, ze jesce za komuňistův, kje še zacynaly družstva, pjyrši go mjeľi zalozone a zacyňi šoč kukuřice.
(Rabča)

Kje sel pon Bůg na urlab, zavolol si švjyntego Pjetra, aby še starol vô pôcaše. Pjeter še spytol, kjedy mo na Žymi ľoč, na cô dostol vôdpôvjedž: „Kje bedo ľudže prôšič.“ Pjeter dôbře ňedôcul a rozumjol: „Kje bedo ľudže kôšič.“
(Zákamenné)

Hej, babka nôšyla, tôtô hej. Ta ňik ňegodol spôdňica, bô sukňa, ňy? Tô tako dlugo pô žim. Syčkje, pryndzy ňemůvjyľi panny, nô bô godaľi džyvki. Nô tô syčkje nôšyly tjy sukňe takje pô žim a dôlym, ktôro byla tako paradno juz, tô takje sňurki mjala dvôma abo třoma řondkami pôpřisovane takje, naskladano tô tako byla pjykno ta sukňa. A tjy bľuzki, tô byly takje časne a tak dô pasu. A tu ôd pasu tô byly tak, rojty sly, ňi, dôôkôla. Nô fajne tô bylô, nô. Nô na glovje tô v smatkak my hôdžyly syčcy, syčkje. Cy mlodo, cy jako, ňic ňevdžola na glove, syčkô smatki byly, aľe jakje bjydne, nô. Materyje i kôlôry tô byly různe. Tô na jermakak bylô ôkrôpňe tego materyjalu. Tô jaki se ktů kčol, taki se kupjůl. Cy byl bordovy, cy byl taki bronzovy, bronzove nopjykňyjse byly takje.
- [A panowie?] -
A, tak tô tu na Ôravje tô duzô nôšyľi tjy i hôdžyľi, jesce dôdžiška tam jo mom tjy pôrtki pô tatušovi, bjole, sukňane, bjoľučkje, nô tô v tym se hôdžyľi. Tu byly tak, cô še rynce tu kladly, bô tô ňebyly takje jakô gůraľskje. Tô byly takje prôste i tak se hôdžyľi. Prucňikův ňenôšyľi, aľe tjy pôrtki bjole tô pravje ze cô ňedžeľa, tô tatuš v ňik hôdžůl. Hlopi mjeľi takje, hej. Tô pôte juz, jak byly jakješ vystympy aľebô cůš, tô jak še gralô cy jakješ tam představjyňa, nô tô tam my še ubjyraľi. A tak tô jo juz tyk strôji, takik tyk starsyk, tô juz ňepamjyntom. Cy… nô hyba, ze hôdžyľi caly cos tyz v takjym, no. Nô bô byly tjy prucňiki tu z tymi gužickami, kôsuľe byly z plůtna nô i ňik ňimjol kôsuľe innej. Aňi jedyn hlop ňimjol. Rynkovy tu še nazbjyralô takje drobňutkô i tu tak samô, ňy, na ramjyňu i takje syrôkje i tak. I gače, bô tô my ňenazyvaľi kaľesony, inô gače, hlopy tô tak samô mjeľi. A jak še trefjyla gdže paždžiř, tô ňimůg du důmu z kôščola přišč, bô mu tak ôgryzlô, cô še mu krev ľola.
(Cecylia Sandrzyk, Jabłonka)

Jedzyňe, tô bylô takje, ze kapusta byla z žimňokami, zupův tam ňijakik še pryndzy ňerôbjylô. Mlůčyľi my na mašiňe, ňy, ôbracaľi my ryncami, jak še ôvjes mlůčůl, nashôdžylô še ľudži, somšad somšadôvi, tô še dalô na jedne miske i z tej miski syčcy jedľi. Aľe bylô tak: Kapusta byla z řepom, bô ňe žimňoki, byla z řepom, nô tô byly takje haluški, haluški, tô še vžynô monki i na miske, vľolô še vôdy, bô aňi mlynkjym ňezarobjaľi, baby ňezarobjaly. Vôdy še vľolô i tak še vymjysalô i pôte še tô lyzkom, na lyzke še bralô i dô vôdy še řucalô. Kjedy še uvařyly, nô pôtym še ôdcedžyly i jak še ôdcedžylô, nô tô vtedy na miske i maščylô še maslym i slodžylô i tô bylô bardzô dôbre. Tak še vařylô, nô. Ômaščylô še i pôslodžylô, grůľ, aľe vařůl tyn grůľ trohe taki pôsvôjimu, taki zatřepany, zosmozka še zrôbjyla i tô byl taki grůľ. Nô tô duzô davaľi, hej. Šľivki gôtôvaľi na tô mlůcyňe, ta baby ustrôjyly, zeby tô bylô. Tô bylô fajne i dôbre!
(Cecylia Sandrzyk, Jabłonka)

Nô a pôtym, juz kjedy jo byla vjynkso, nô tô juz šoľi my ľyn, z tym ľnym bylô strašňe duzô rôbôty. Nô bô třa bylô gô pľevič, zeby trovy v ňim ňebylô, třa bylô gô pôte vybjyrač, jaz byly tjy glůvecki, vybjyrač gô, byly takje rafy, nô tô my z tym ľnym rôbjyľi, nô, cô še rafalô tyn ľyn, kavaľerôvje še pôshôdžyľi, špjyvaľi tedyk. Jak my tyn ľyn rafaly, pôslô še dô řyki i tam še gô zamôcylô dô vôdy. Jak še gô zamôcylô dô vôdy, třa bylô gô kamjyňami pôpřikladač, zeby gô vôda ňevžyna, a ňeroz bylô tak, ze přisla, bô pryndzy vjyncyj bylô, byly takje pôvôdži ôkrôpňe vjeľkje vôdy sly. Tô tak, ze v nôcy ňeroz my pôšľi i tyn ľyn my v nôcy vybjyraľi, zeby nom gô vôda ňevžyna. Jak še juz tyn ľyn umôcůl, nô tô pôte tu še pôzgaňalo baby, somšadki, tak gô rôzčongaly takimi poskami, ňy, usknůl, nô tô pôtym čerľica, tak še nazyvalô i tô še gô šekalô a jak še gô juz ôšekalô zvjynksa, pôte byla drugo tako i tô še nazyvala nopryndzy zgřebno a pôte pacešno tô bylô. Tyn pacešny, tô byl juz tak nafajňe, nô. Pôte še gô vžynô, takje rafy byly, pôte še gô tak cesalô. Jak še gô pjykňe vycesalô, pôpľetlô fajňe na takje pľečonki, tak še nazyvalô gorsči, ňy, tô jedna gorstka tegô bylô. Tô pôte my tô přyndly. Nô tô tam ňeroz bylô, kje my še pôzhôdžyly jedna dô drugjyj, ňy: „Kjeľô’š ty džiš ôpřyndla? Bô jo teľô ôpřyndla. Ty, kjeľô’š ty gorstek ôpřyndla?“ „O, jo teľô.“ Pôte še gô môtalô, takje môtôvidlô bylô, na pasma, ňi? Pômôtalô še gô na pasma i vjonzalô še, tyn ľepsy pô dvadžešča štyry, a tyn pô třidžešči, tyn grubsy. Pôte juz byly ňiči, nô tô juz tô slô dô knopa. Knop, tyn, cô rôbjůl plůtno. Ňehôdžyľi my tak, takje, jakô džiš tam vybjyrajo. Usyla mi mama fartušek z tegô plůtna, jo se gô tu pôvysyvala i hôdžyla’k dô skôly v ňim aľbô tak pô důmje.
(Cecylia Sandrzyk, Jabłonka)


Živecké goralské nářečí
Poznámka: Ř se vyslovuje polsky.

W třidźestem śudmem rôku môja babka ze swôjim synem Jonkem śli na Ôkrugłe dô mjeśoncka. Ńeśli mojke a mojke, tô wjy pańi, jak tô tak nazywali te wjihy i tegô, bô tô śli na imjeńiny. I tu tak kawołek môze stô metrůw ôd nasej haŭpy wźyńi na ramje, wujek Jonek wźon za grubsy kôńec, babka za ćejsy i skřypki wźon pôd pazuhe i idom. I tak stô metrůw ôd nasej haŭpy stoła tam tako wôzůwka no i patřom, wyhôdźi hłop. Hłop w cornem ubrańu i głowa pôd pazuhom a ůn idźe bez głowy. I wyseł tak môze dwa kilometry s ńimi razem, ale babka śe dô swôjigô syna ńeôdezwała, bô taki mjała strah, ze ńewjedźała, jak stupo pô źymi nogami. Az wyśli na same Ôkrugłe tam dô môjej praprababki, o, wbili te mojke, kôło płotu uwjonzali, weśli dô haŭpy, na Jonek jak tô skřipki, wesoły hłop, pôłozył, śmjeje śe a patři na mame a mama Rejna, no, godo: „Synu, widźoł’eś co?” „Mamô, jo ńic ńewidźoł. A co śće widźeli?” „Na dy zaroz ôd Ruśina tam z tej wôzůwki wyseł hłop bez głowy, głowe mjoł pôd pazuhom i dô samej warsawjonki seł s nami bez głowy.” No tô taki ćarki pśesły pô tyk ludźak w haŭpje, ze zodyn wjecůr ńekćoł na pôle wyjść, no. A drugi zaś było tak, ze na Ôkrugłem u Kupcoka umar hłop babje. No i tak zawse hôdzowoł dô haŭpy i zawse ji tam rusoł gorkami, spřontoł, tak śe krynćił. Jak mu klyna, tô dôbře rôbił, a jak dôbře pôstempôwała, tô wsyśkô naôpak rôbił. Jednegô razu ji zahôrôwała jałůwka a Franek pśiseł za ôkno, godo: „Karola, weź jałůwcyskô dô pôtôcyska, jałůwcyskô ôkôć.” Nale ůna se myśli: O, ńy. Wźyna jałůwke na pôwrůz, włozyła, wźyna, tři razy wlewô kôło sopy ôprôwadźiła i pśińesła, pśiwjedła dô sopy, uwjonzała. Wesła dô kuhńi a ůn stôji w ôkńe: „Ale’ś mje dała na pôtempjyńi!” Juz ôd tegô casu wjyncej, jak ůna tak zrôbiła, te jałůwke ôdwjedła i tego, juz wjyncej dô jej haŭpy ńepśiseł. A tak kilkanaśće rôkůw hôdźił, pśeśladôwoł jom, no. A drugi, môja kôhano, było tak, ze můj teśću Ludwik mjoł kuzyna na Kubjesůwce no i byli tam świńe. I bili świńe no i jak juz tô zabite, ôpařone, w kuhńi na kôryće tô lezy a ůńi tam cośik uskwařyli, trôhe tyk skwarkůw, ôškubkůw tegô mjynsa no i jedzom. I pśiseł wyndrôwny, taki hłop, taki źebrok hôdźił. Na ůńi zaś: „Na pôcůz’eś juz tu pśiseł? Pocůz’eś tu pśiseł?” No i ůńi gô ńepôcynstôwali ńicem i  godali: „Wyjdź zaroz za dźwjyře! Pôců’ś tu pśiseł?” No dy jak hłop, tyn źebrok, wyseł, świńa za ńim z kôryta dô hlywka. No, masoř był śmigły hłop. Nůz za hôlewke dô gaći, pôseł dô hlywka, wbił dô sufitu, tô godali, ze dô pôwały. Świńa śe wrůćiła z hlywka, pôsła na kôrytô dô kuhńe. I tak bywało u nas albô tez i na Kubjesůwce, bô tô tam śe dźoło.
(Anna Ciapka, Złatna)

Nasa babka była gaźdźinom takom, ze na ńedźele kupili dwajśća pjynń deka cukru, jednom cykoryje, coby kawe zrôbić, i bôhynek hleba. To nom ukroli pô kawołku, ale ńekroli tak prôsto jakô my teraz, to taki kôźidła, taki były, pô jednej krompce ći dali, nale tu cłowjek był by ze tři zjod, ńy? My małe dźywcynta, no to, kôhano môja, to było tak, ze źmy půł tej krompki pôd dupe shôwały i patřały, zeby nom tez jesce babka pôprawiła. Bô môja mama ńimjała prawa dô tegô, mama była tak obdźelano jak my. Babka řondźiła. Mjynsa, jak nawařyli na pôłedńe, kwaśńice, śadła na stołek, miske tu, duzom, kazdemu tam ôbłupiła, třasła na talyř. A my by byly pô dźeśynć razy tyle zjedli. A tu ńebyło.
(Anna Ciapka, Złatna)

Wjelganoc, Śwjynta, to cłowjek śe wtedy ćesył, bô jak była Wiglijo, to było pjyrse taki: Pśińeśli hôjinke dô haŭpy, hlyb na rynce, pôwinsowali do tego, starom hôjinke brali, pôdpalali pôd dômem w ôgrôdźe i pôpôd wsyśki dřywka hôdźili s tem ôgńem. Sadźili dřewa, zeby ty dřewa ńigdy ńimjały paršywyk, zeby ńegńiły jabka, zeby pôdraza ńebyła, to było tak w ludźak zakôdôwane, ze to pjyrse muśało być spolone to stare dřywkô ze zesłegô rôku. Môzeće wjedźej, to jes śwjynto prowda, ze nom ńigdy jabka ńegńiły. Dźiśok sbjerem pjykne jabka, te złote rynety, taki duze, Kôhano môja złoto, i zawse te bywały dô maja i pryndzy, hôć źmy ńimjeli tyk piwńic na ńik, ńegńiły, a dźiśok jabkô weźńes z dřywka, ale kazdy roz wyhôdzem i bjerem, ćelynću krojem, no bô gńijom.
(Anna Ciapka, Złatna)


Kysucké goralské nářečí
Poznámky: y = ë
Všechny ukázky z Kysuc jsem přepsal z vědeckého fonetického zápisu, a proto je v nich mnoho nepřesností a chyb. Nejméně by jich mělo být v ukázce ze Skalitého.

Coś, mjala jech osem rokuv, ke me vygoreľi. Tam calo chalupa nam zgorala. Potem
me byvaľi u takigo uja, maminego brata. A v tom čase, keď postaviľi tum, v třicatym
śudmym, novum chalupke, tak přišľi potem Poľocy tu do nas. A my byvaľi tam
za štrekum. A to všetko zabraľi ći Poľocy. Tak se pamincem, ako mek veśiľi, drevo
rezaľi. A naroz idom poza štreke tacy vojocy pokrćoňi a takto tu puški doprodu
s tum bodakem. A my mu kričime: „Mama, mama. Ha, ha. Poľocy idum. Ha, ha,“
a ućekaľi me ku ňim. My me ňevedźeľi, že Poľocy sum tak ňebezpečňi, že mugľi aj
ubľižić. A uňi num povedźeľi, ći Poľocy, ke me doľećaly ku ňim, že: „Chytro śe obrućće,
dźe śće byľi gymbami, tak obrućće dupami. Ha, ha.“ Tak nas potem puśćiľi.
(Čierne pri Čadci)

To pyrvy tak ňebylo, jako je teraz! To jo ke jech byla dźÿvćackem a prišľi me’ch do
školy, žoden ňimjol chľeba kuska na svačine, aňi rožek. Vedź rožek to bylo, aňi dźiśka
zakusek ňimaš tak vzacny, ako vtedy byl rožek! Poľeśňik i hotovo! Jaki je
poľeśňik! Je dobry, ke je ćeply! No a kedź vum ochlodňe, tak už ňima až taki. No aj
go zagreječe. No tag me choďiľi do tyj školy. Aj otrhaňi, bosu, me chodźiľi haň spoza gruňi. Chodźiľi tež kľucy tu dolu. Tag jeden uš chodźil, taki chudoček otrgany. Uš koľana,
už zadek, šecko vytrgane, potyľa ustrmpane gaće. A učiteľ mu gvari, taki dobry, aj
slovenskich učiteľi my’ch mjeľi dobrych, mu gvari: „[Jašurek, povedz mame, že ju ja prosím,
až ti to zalace.]“ No, chodźil daľi tak. Potem mu gvari: „[Jašurek, hovoril si tej mame?]“
Dol śe plakać, že hej, že hovo…, že ji gvaril, aľe iže una mu gvarila, iže ňimo
laty mu to čim zalatať. No a un gvari ten učiteľ mu, že aby
to aj vrecom mu zalatala. Tak pote prišol a vrecem to mjol zalatane. A dźiśka jako śe
dźeći majum dobře. 
(Čierne pri Čadci)

Jeden přibeh vům povjem, jako me chodźiľi po Lucii. Zofka Rudoľova zmyśľala, ze
pujdźeme po Lucii. Jako bolo Lucii, me šľi po Lucii. Jo’k byl cygunka, Kača Mišova
byla cygun, Miško bol Lucia a Zofka byl medźvedź a Vincka tez. Na, tu me pochodźiľi,
přišľi me do Chovanca, do starej Rejni. Tam nas vubec ňepoznaľi. Jako pachoľci přišľi
po Lucii. Miško byl vysoki, ňi, te maśňicke, na pľecu bjolo plachetka, jo’k byl domazany
jako cygun. Na, přišľi me jako nojprvi me přišľi do Šuhaja. Vincka hned skocyla
po staryj Juřikuľi a po Šuhajovi. Přišľi me do tego, Ignaca, tam byľi take dřevňane
schudi. Kača Mišova dostala po pysku ot Šuhaja. A uz byla vydano! A Mišo robil jako
ve Vitkovicach. No a přišľi me do tego, tam nas ňepoznaľi, vubec ňedala vypić. Jako
pachoľcy přišľi. No dobre. Přišľi me do Petřka, jako do śostry, do tej Kače. Tam poznala 
Zofke podľa pjerši. A to gdo? No, a to je Zofka!
(Skalité)

No tak jako bočym, jako’ch začun bočeċ, co gva očul od svojego tatki a dżadka.
Dżadek byl chudobny aj z babkum śe zebraľi, ňimjeľi ňic. No tag robiľi, gazdovaľi na
tej roľi, predovaľi, co mugľi, śviňe, krova. No a co prikupiľi tego poľa, tej roľe trocha.
Na až tak, ke už tatka byl, tak už byl tatka jako muj taki ľepšy, bohaty troška. No ňi
bohaty, ňedo ṡe povedať, aľe vyncej mjol poľa! No a tag jech už jako jo, chlapec
ke’ch už byl, tag je’ch na tym poľu pomugol robiċ. No ta robota byla co, krovy’ch posol.
Do školy ke’ch už začun choďiċ, takže by’ch byl rodšej šel ďeśik zagrať fotbal aľebo
take ňeco, no aľe to śe ňedalo, to śe ňedalo! To’ch muśol iś krovy paṡ, do školy, kňižki
nabuk, ze školy ke’ch prišel, tam odhodż a uťekoj ku krovum. No a tag ľym te krovy
paṡ. A ke’ch už mul vynkši’ch byl, už potym kuňa’ch me meľi, tak s tÿm kuňem, to už
byla moja robota. Odbyvaċ, zaprungaċ, pucovaċ, a už jech mug choďiċ z vozem. Tak
už tymu po śano, tymu oraċ, no jako śe začyna, nopyrvej v źime robota. Voźil śe gnuj
na saňach, po tych kopcach. Tak, ke’ch šel do školy, byly v  škoľe a ke prišel ze školy,
hibaj gnuj voźiċ. Tak do večura’ch voźil gnuj. A rano zaś do školy, kediśika me aňi
ňepuśćiľi do školy, bo’ch muśol iś tyn gnuj vůźiť zaź, tam meľi nasľubovana!
(Oščadnica)




UKÁZKY SLEZSKÝCH NÁŘEČÍ
Poznámka: Není-li uvedeno jinak, je přízvuk na předposlední slabice a ř se vyslovuje polsky.

Hrčavské nářečí
Poznámky: Ř se vyslovuje česky, přízvuk je na první slabice. V prvním textu se l čte jako ľ, ve druhém jako ĺ.

Bo u nas šoli lyn i potym sami se wyrobjali wšecko. Jo tež to znaĺa dobře aji to byĺa učeha, bo lyn mušoĺ byč zašoty na zogůńe, co ńimjoĺ žodnych hwastůw. Mušoĺ byč fajńe uprawjůny, bo še nazywo lynobrańi. A čymu? Bo lnu še ńekoši, ale še go wyrywo z kořyńami, dlatego lynobrańi. Mušoĺ byč čisty, coby ńebyĺo hwastůw. Tůž tyn lyn še šoĺo w maju a jak urůs, zakwitnůĺ, to še go potym wyrwaĺo i na wypašůnym tym přiĺogu, abo wykošůnym, abo wypašůnym ôd krůw přiĺogu, še takymi, rozčůngaĺo še takymi pasmami po tej trowje. I jak ta trowa kapkym go přerosĺa, potym še braĺo šyrpy i tyn lyn še wyčůngaĺo z tego i še ukĺodaĺo na taki snopki. Potym to zwožili du domu a kjejši byĺy taki stare pjece, co mjaĺy taki připjecki, ńewjym, jako by wům to powjedžeč, mjyndzy pjecym byĺy taki jako, taki špary, to še nazywaĺo šporhet i tam še sušiĺo tyn lyn. A potym še napytaĺo, to už tak po sůmšedsku ludže byli naučůńi, že jedyn drugjymu půmůg, tůž padali, že še robiĺo z pobaby. To půmogali za darmo, jyny po jedzińi a tak i jedyn drugjymu šeĺ půmůc i jak tyn lyn už uschnůĺ, tůž byĺy taki přiřůndy, co še nazywaĺy, jedyn še nazywoĺ ĺůmka a drugi tyn přiřůnd še nazywoĺ čerlica. Wjync hĺopi přihodžili i na tej ĺůmce dřewjanej tyn lyn brali i tego i tak ĺůmali, tůž to byĺo, to mjaĺo taki, jakoby taki, takům dolinkym wygĺůmbjůnům w dřewje a drugi byĺ, co še do tego wčiskaĺo, ńi, taki coši, taki tĺůk. To wytĺočali z grubša a potym zaš baby na tročkach, nazywaĺo še, že tročkaĺy, i to paždžeři pjekńe še zesuĺo i zostaĺa čisto kůndžel. Potym tům kůndžel w žimje še baby zbjyraĺy tyn z pobaby na přůndki, braĺy koĺowrotki i w žimje přyndĺy. Roz u jednej gaždžiny, roz u drugi, nů tež za darmo, gaždžino wjadůmo daĺa ôbjod. Ale tůž to tak za darmo. Nů, spjywaĺy při tym rozmajite bojtki gůralski, džecka maĺe braĺy ze sebům, nů tůž tak še ôd maĺu čĺowjek už do tej, do tego žičo gůralskigo při, byĺ přizwyčajůny. Bo jak če už mama wžyńi ôd malutka, tůž jež už widžoĺ wšecko, co robili, ńi? Nů. A byĺa to aji učeha. Ješče jak lyn my wybjyraĺy, jo už ješče tež jako džywka, jak my byĺy džywkami ješče, tůž my to při mješůnčku. Jak byĺa pjekno noc, tako ńepochmurno, co mješůnček šwjyčiĺ, gwjozdy šwjyčiĺy, bo tu u nas w gůře, w mjastach to tak ńetego, ńewidzům, bo tam jest přewažńe tyn smog abo zadymjůno abo coši. A u nas jest čiste powjetři, tůž jak tak w nocy mješůnček pjekńe šwjyčiĺ a gwjozdy šwjyčiĺy, tůž my wtedy w nocy šĺy wybjyrač tyn lyn. Spjywaĺy my při tym, to byĺo, to mjaĺo taki swůj urok. Pahoĺcy zaš potym počuwali: „Ej, tam kajši džywki spjywajům,” tůž zaš potym wžyńi jarganki abo heligůnkym, tům harmońijym, nů i přihodžili tam potym ku nům. Jak my už tyn lyn wybraĺy, rozpostřiĺy, tůž potym se šedli na kraju, zaspjywali aji zatańcowali na tym zogůńe, co už byĺ wolny teraz, nů i potym ze spjywańim šli du domu, každy do swojigo důmu. I byĺo to tak wješoĺo, ńi?
(Anna Bury, Istebna)

Nů a v žimje, bo tůž hovaľi gazdovje ôvce. Byly salaše, bo byly vjeľki poľa, co byly ješče ňetego, ňezorane, ňezašote, aľe pastviska byly, ňi? Byly taki ľešne vjeľki poľany tu na Zlotym grůňu, ňebylo všecko ješče poľe upravne. Coši upravjaľi. Vjync ľudže hodovaľi kupa ôvjec. Nů i robiľi salaše, bo na salašu byl gazda, byl ôvčor i byľi juhaši, či, co zagaňaľi ty ôvce, nů i tůž gospodaře se na vjosnym poznačiľi ôvce, jak še ôvca ôkočila a mjala mlode, poznačiľi i tyn gazda ty ôvce brol. I ůn, tůž všecki ty ôvce, vjeľa ich tam mjol, třidžešči, štyrdžešči či pjynčdžešůnt, ůn ty ôvce pos na salašu. A každy z tych gazdův, co ty ôvce mjeľi na tym salašu, mušol jedyn džyň poslač kogoši z domu i na caly džyň tymu ôvčořovi i tym juhasům tego, jedzyňi přiňyšč. Bo tůž cůž by, gdůž by mu han vařil na salašu. Syr tam mjeľi, žynčicym, bo ôvce dojiľi, nů tůž aľe potym tym gospodařům dovaľi tyn syr i tům žynčicym, nů. Aľe na caly džyň. Moja mama slůžiľi u takigo, jak byľi ješče džyvkům, u takigo vjeľkigo gazdy, bo v důma gospodarstva tež ňimjeľi, u vjeľkigo gazdy slůžiľi, co mjol calům džeľňicym jednům až za Zloty grůň tam a drugům do Beskida, tam ku tej cešče, nů. I ůn mjol svojigo paholka, ôprůč tego ješče mjol drugigo najyntego do kůňich i mama byľi jako džyvka už tako do takich vjynkšich robůt, čynžejšich i pastyrka ješče byla ku krovům. To teľa bylo, bo mjeľi kupa poľa, ňi? Tež na tyn salaš hodzyvaľi z tym jedzyňim. Vžyňi do džihetki na pľeca, co už tam gazdovje narychtovaľi, i každy džyň jedyn ňůs, coby tyn, coby tam mjeľi co ješč, nů. A potym, jak přišla ješyň, jak už byly vypašůne ty poľa, lůnki, nů tůž še ty ôvce du domu. Každy se šel i ty ôvce še skľudzalo du domu. Nů tůž vjadůmo, přez žimym ňehovaľi teľa ôvjec, kjedy tam, nů bo už ňimjeľi zaš tam kupa, aľe tři, štyry, pjynč, ňi? Nů tůž potym se ôvce zabijaľi, mjeľi mjynso na žimym a velnym. Velnym čihraľi, to še nazyvalo, tak še rozčůngalo tego, bo taki sům ty, ty pyntka tej velny, tůž to še mušalo fajňe rynkami, to še nazyvaľo čihrač. Tůž my tež jako džecka, my už aji šly, pomogaly, tůž v žimje mjeľi či gazdovje robotym. Čihraľi tům velnym, baby to přyndly na kolovrotkach, coby byly ňitki, ňi, potym to na motovidľe zmotaľi nů i potym to ňyšľi, byl tkoč. Tež byl tkoč tu pod Koňakovym i tam potym ňyšľi tům velnym, ty přyndžůnka še to nazyvalo i tam robiľi.
(Anna Bury, Istebna)


Těšínské nářečí
(V prvních třech ukázkách se ř vyslovuje polsky, v ostatních česky.)

Či jo wjym, či zoľyty, či wjano, či jo wjym. Zoľyty to było, jak šoł jům tam namować. No to zoľyty. Zawše šoł ze śwjatkym jakjymś drugim, ze śwagrym aľbo z bratym, som ńigdy ńešed. No i tož přišli tam do tyj młodyj pańi na ty namowy, na ty zoľyty. Tam cośi tyž było zjeś i pić i tam potym pojedli, popili, potym śe dobře můwiło. Jak mjoł tu, pod myckům, pod gazym, potym śe domogoł můcka wšyskjygo. Zoľyty. Ůńi śe namowali. No, podobało śe mu, No to zůstoł, a ńepodobało śe mu, no to do wjydzyńa, dwacat grošych. 
(Brynna

Skrynćił’ech z drůgi napřejmo ku pogůrkowi zůmčyska. Rozmyślům o tym ńedźwjedźu. Naroz śe dźiwům a tu pod gojym ležy cośikej brunotnego. Mjeśůnček kapke lepi přiśwjyćił, tůž’ech zrobił ješče jedyn krok, bo’ch chćoł wjedźeć, co to tam ležy, a to śe naroz dźwigo i ryčy: tuł, tuł, tuł. W tym padźe žech poznoł, že to był ńedźwjydź. Jak’ech śe tež puśćił do ućečki, prośćuśko do pogůrka. Juž’ech był pod samym wjyrchym, jak mi nogi okjelzły i zjechoł’ech po břuchu na sům spodek. Juž’ech śe teraz ańi ńerušył, wjedźoł’ech, že mje to howado tera dopadńe i zežere. Ńic’ech jednak ńesłyšoł, tůž’ech śe porwoł ješče roz dogůry, wyškroboł’ech śe na wjyrch i potym w kity ku chałupje. Ledwo žywy žech śe tam dostoł, zapřił’ech dwjyře i obalił’ech śe do łůžka.
(Jawoře Středńe)

Wjyš, jak mi mamulka pozwolili a tatulek dali jakśi grajcar, tak žech hned była na tańcowačce. Wtedy był we Stůnawje přepjekny zol w Robotńičym na Gůřanach. Jak była zabawa, tůž to Robotńičy třeščoł we šwach. Půł Stůnawy tam było. Młodźi dowodzali, staři se śedźeli při piwje i sym tam se dali aji achtlik gořołki z Larischowej palarńe ze Suchej. Starki popijały ajerkůńak a mjały wšystko pod kůntrolům. A wtedy syncy z dźedźiny mjeli strach o swoji galanki, i tak, jak na zabawe přišeł cudzy synek a mjoł se kole dźoŭch, tak była mela. Přewažńe jak syncy z drug dźedźiny šli za dźoŭchami, tak dycki w partyji. A jak se z ńimi dały do řečy stůnawski dźoŭchy, tak aji ůny cośi fasły. Tůž tež to potym tak wyglůndało, že ludźe w každej dźedźińe mjały podobne rysy, bo se dycki brali jyny swoji, a w každej dźedźińe było moc tych samych nazwisk. Tůž ešče teraz we Stůnawje je moc Febrůw, Wałoškůw a w Olbrachćicach Mičkůw, w Darkowje Śudůw. A dźoŭchy ale radšej zerkały na fešakůw, kjeři mjeli šyroki bary a wůnzki dupy. Syncy, kjeři už mjeli swoji galanki, tůž tež to ńimjeli taki iste, bo wtedy ešče dźoŭchy mjały strach z tatůw a farořa. A swobodno mama wtedy, zowidka, tůž to wjyće, w žywoće mjała to moc a moc špatne. Na zabawy z dźoŭchami chodźili tatowje. Dźepro až po wjeśelu můgli młodźi społym spać, no ale přiroda ale dycki była a jest śilńejšo od wšystkich zakazůw. Syncy, ći tež zerkali po tych nejpjekńejšych dźoŭchach a jak se ńenadařyła sposobność, tůž dźoŭchy cygańili. Wymyślali wšelijaki šwindle, aby dźoŭchům se podźiwać aspůń na kůstki pod tymi dłůgimi sukńami. A že potřeba je matkům wynalazkůw, tůž syncy přišli na to, že jak pucowali z gřebelcami kůńe, tůž ich strašńe ščypało w nośe. Hned był napad wyužyty. Nazbjyrały tego kůńskigo prochu do papjyrkůw a jak se tańcowało na zolu, tak sym tam troche usuli na dłožke. A průšek se pjekńe rozfukoł tymi dłůgimi sukńami a dźwigoł se pjekńe pod ńimi do wrchu. A wtedy, to mało kjero dźoŭcha nośiła galaty. Jak potańcowali, dźoŭchy se začły čyrwjyńić, přešłapować i ućekały do pola. No a tam už aji syncy čakali, jako že se chłodzům rozpolůne głowy. Wjyš, synku, tak wtedy kůńe půmogały w zachowańi ludskigo rodu. A tyn kůński proch tež půmogoł uńiknyć od wojny. Rekrući se go sypały do očy a jak u asyntu uwidźeli, že majům čyrwůne zaropjůne očy, tak dostali odkład. Ujec Ferda z Łůnk, tyn tež ńechćoł umjyrać za Austryje. Tak se nasypoł tego kůńskigo elixiru do očy. Kapke to přegnoł, bo jedno oko mu to wyžrało a na drugi do śmjerći tež moc ńewidźoł. Ale přežył obje wojny aji tři baby a pjekńe důma.
(ze zápisků Władysława Wrany ze Stonavy)

Tam było pełno ludźi a teraz taki chłop šoł. Přišoł taki pokřiwjůny a ludźe se na ńego dźiwali. Tak se myśleli: „Takigo pokřiwjůnego ńymogymy ńechać čakać.“ Prawje se odewřili dwjeře a tak go tam puśćili, ku tymu doktorowi. A tyn doktor se tak piše swůj recept a prawi: „Co je to, chłopečku?“ „No tuž jo ńewjym. Ńymogym se wyprośćić.“ Se na ńego dźiwo: „A boli was tam?“ A juž tak chćoł ku ńymu přiść. „Ńeboli. Ale jo ńywjym, co to je. Jak jech rano stanył, oblyk se, od tego času se ńymogym wyprośćić.“ A ůn se tak dźiwo na ńego: „No ja, dyć moće tyn wrchńi knefel ku rozporku připnyty!“
— prof. Karol Daniel Kadłubiec, Skoro zapomniane
(Karviná)

W Karwine se žył stary Zořycki a chowoł se takigo oślika. Tramwajka jeźdźiła do Ostrawy, ale ůnymu se zdało: „No tůž jo se zajadym z oślykym pomalutku do Ostrawy.“
Jechoł a pogwizdował a jechoł a pogwizdował, tak až přyjechoł do Ostrawy na tyn most Śikorůw. Śedźi se tak na tym woźe a naroz ośeł śe cofnył, ńepojedźe dali. Starego Zořyckigo to nagńiwało. Sloz z tego woza, wźůn te deske
spod dupy a jak obkłodo tego osła, tak obkłodo. Idźe teraz policajt, dźiwo se tak na ńego, prawi:
„Co to robiće? Zviřata se neśmi tyrať. Pěkńe iďťe k ńymu a pohlaďťe go. Domluvte mu a ůn pojedźe.“
Stary Zořycki odłožy deske, idźe ku osłu a prawi se: „Wjyš, ośle, přeboč. Jo ńewjedźeł, že moš w Ostrawje ujca.“
— prof. Karol Daniel Kadłubiec, Skoro zapomniane
(Karviná)

Gaźdźino rano wykludzała koze na pole i přibiła na kulik. Wychybała gnůj s chlywka i nałožyła nowej słůmy. Potym šła do chałupy za swojům robotům. Były žńiwa, a hyc był wjelki, tak chćała w połedńe koze wydojić i skludźić jům do chlywka. Wźyna gornek, śedła na stołek i začyna dojić, a tu w ćmawym kůnće chlywka cośi wjelkigo čornego śe rušo i mamře: „To už ańi we chlywku wyspać śe ńedajům.“ Baba śe přenaramńe slynkła, gornek s mlykjym ji wypod s rynki, kopła do stołka, wyskočyła s chlywka i wřeščy: „Ratunku, djoboł w chlywku ležy!“ A chlywek zaryglowała. Na taki wřask stejizbjocy śe zešli s kijami, widłami. Tyn śmjylšy půmału chlywek otwjyroł a tu s chlywka kumińoř wyloz i prawi: „Wybočće, ludkowje, jo był tym dźiśejšym hycym tak stropjůny, a jak žech w chlywku widźoł tům čystym słůme, to mje skuśiło legnůnć se i spočywać, a že mi było přijymńe, bo w chlywku był chłůdek, tak žech śe i sdřymnył.“ Wšyjscy kumińořa dobře znali, tůž ze śmjychym śe rozešli do swojich chałup. 
(Bohumín)

Pore dńi před Godnymi Śwjyntami Jewka pjekńe oblečůno, narychtowane do wyjśćo, prawi Franckowi: „Idym na autobus, jadym půmůc Hance w obchodźe. Bo jako to bywo, ludźe před Śwjyntami přeogrůmńe kupujům, tak se dźoûcha mo co obracać. Ty zajś uwyndź to mjynso s kormika, co je na trokach, w izbečce se zegřyj objod, a w chałupje moc ńešmatłej, bo už mům na Śwjynta wšyjstko wygruntowane. Wječůr dej krůlikům, zawřij aji kury a hajcuj w chałupje, coby było ćepło, kjej přidym naspadek.“ Nů i pošła. Francek wyndźuł mjynso we wyndzoku, co był s cegjeł tako budka postawjůno w zogrodźe. Do izbečki přistawjůnej při stole se už před časym, tak coby Jewka ńewidźała, schowoł půł litra ostrej i dwa piwa, coby při wyndzyńu mjoł co popijać. Dźyń był bez wjatru, tůž śe dobře wyndźiło.
W połedńe zgřoł gulaš, zjod s chlebym i wšyjstko śe staroł robić tak, jako mu baba přikozała. Ku wječoru uwyndzůne mjynso wyćůngnył s wyndzoka, powjeśuł na žerdźi coby wychłodło, po kůnsku pokrowoł nožym, posjodoł i čynšowoł śe gořołkům, a zapach śwjyžej wyndzůnki śe rozchodźuł po dźedźińe. „Tak co, šmakuje, šmakuje?“ prawi kumińoř, kjery naros śe zjawjuł na placu. Franckjym to škubło i prawi: „No co wy tu robiće tak wječůr?“ „Na był’ech u Bonnczkule pjec wymjatać, bo chce na Śwjynta pjyc kołoče, tůž žech śe tam zdźeržoł, a ńima to žodno sknera baba, zapłaćiła, počynstowała i ešče mi dwa piwa dała na chodńik,“ chwoluł śe kumińoř. Tu Frankowi přišło chynć na piwo i pozwoł kumińořa do izbečki. Nakroł śwjyžo wyndzůnego bočku, podjodali, piwko popijali, a dopili tež půł litra ostrej, ale chynć na pijatyke ich ńeopujśćiła. Francek śe spůmńoł, že Jewka mo w kuchyńi w kredynśe počynstunek dlo gośći, co přidom we Śwjynta. Po kolanach śe čołgoł s pola až do kuchyńi, coby ńenamaraśuł, ale půł litra ńimog nůnść hůnym, zajś kumińořowi śe zdało, že gazda tam je jakośi dłůgo, było mu tež aji źima, tož śe šeł podźiwać, co tyn Francek tam tak długo robi. Ńewjedźoł, že je wygruntowane, tož tež jaki bućory mjoł, tak wloz do kuchyńe, a Francek to půł litra našeł tůž śedli za stůł, popijali, že Francek na přikazy Jewki zapůmńoł. Było im razym wjeśoło, že śe chyćili tańcowańo i zaśpjywali se tež „Gořołečko, ćotko moja.“ Ańi śe ńenazdali, jak śe wtańcowali až do sypjalńi, a že gořołka ńima woda, w głowje śe im začło krynćić, nogi plůntać, až růmbli sobům oba na čyste, pjekńe wyśćelane pjeřiny 
i zmordowańi gořołkům i tańcym usnyli w legjeře. Už śe na dobře zećmiło, a tu ku chaŭpje idźe Jewka. Už s daleka widźi, že śe s kumina ńekuři, tůž se tež hned pomyślała: „Isto tyn můj ožrały śedźi w aryndźe. No dočkej se ty, jo ći wytřym wzrok, jak přidźeš.“ Přišła na plac, mjynso wiśi na žerdźi, dwjyře do chałupy odewřite, a jak wlazła
do izby, mało jům ńeporaźiło. Złojść jům dopadła, našła mjetłe prynćůnke i biła chłopůw głowa ńegłowa. Kumińoř, tyn ućyk, a Francek tej nocy społ w izbečce přistawjůnej při stodole.
(Bohumín)


Glivické nářečí

Klynkańice smykajům ludźi w nocy. Roz moja starka šli do Bełšńice a było juž dojść ćima. Wleźli do jednych ludźi i śedźeli tam z dwje godźiny. Jak wyšli na dwůr i chćeli iść du dům, to było juž fest ćima, ale było widno, bo był śńyg napadany. Nů i idům du dům prosto šosyjům, dźiwajům śe: tu taki hałupy na wysokich břegach, strůmy wjelki. Powjedźeli se: „Přeca abo to ńima Bełšńica,” i wrůćili śe nazod.
(Rogůw)

To ńy žodno bojka ańi tyž zmyślyńe, to ščyro prowda. Jake pjyndźeśůnt rokůw tymu mjyškoł na Rybůwce złodźyj Florek. Krod, co popadło. Půnowi w Zowadźe ukrod krowa i zjod jům. Pora dńi hodźył głodny a potym juž zaś wybroł śe do Zowady. Přišła jednak kryska na Matyska: Florka hyćili pahołki i zakludźyli go do kancelaryje dworskij. Půn kozoł go přišnalować do ławki i wlepić mu ze dwjesta kijůw. Karbowy walył kaj popadło a nojwjyncyj po pjyntach.
(Bełk)

No, može dźiśej zaproša wos, moji kohańi, na můj ôbjod ńedźelny. A wjyće, u nos w důma to muśi być tak: Zupa z nudlami i to dobro zupa, wjyće, na mjynśe, třeba tam dać dužo jařiny abo gemizy, jak by śće tak, bo tak my godůmy gemiza, a žeby śće zrozumjeli, to jo wům godům jařina. A do gemizy, to śe zaličo wšystko: marhew, pjetruška, kalafior – blukul i seler, co tam by śće ino ńechćeli. No, jak juž uwařiće tyn rosůł abo inačyj ta zupa, to je čysto. Možeće dać ješče tyž trošycka čosku do ńij, wjyće, ale ino zůmbek, žeby to tak bůło fajńe. Potym možeće ješče zrobić, pomagować a maga wjyće, co to je, ńy? No. Potym wařymy ôddźelńe nudle a nudle, to robjymy tak: Můłka, jajko no i wyrobjoš to w misce. Potym, jak juž to wyrobjoš, ćasto je gładke, to weźńeš taki wołek, nudlkula, my godůmy na to nudlkula i weźńeš. Jo robja to na stole, wjyće? Wywałkuja śe ćyńke, take blaty. Blaty, wjyće, co to je? To sům take ćyńke kawałki, dość wjelke, tego makarůnu, tych nudli. Potym, jak to wyschńe, muša to wźůnść i pokrojić, pokroć. Jak pokrejeće na ćyńke, bezto śe to nazywajům nudle, potym wraźiće to do wody i uwařiće. Za chwilečka ôdcedźiće, přelejeće to ješče źimnům wodům i zostawiće to na tym durchšlaku. A tyn durchšlak, to je cedźitko. A cedźitko, no to jest durchšlak, wjyće, take jest z dźurkami, take śitko, o! Potym, to juž moće zupa gotowo, wjyće, juž jům moće postawjůno. Potym weznymy śe za robjyńy drugego dańo. Wjyće, u nos to tak: Nopřůd třa kartofle ôstrugać, uwařić, potym přez mašynka přemjelić i zostawić je, až wystygnům. Potym, jak juž bydům kartofle gotowe, dowůmy śe za kapusta. No ale w ńedźela, to muśi być richtich kapusta čerwůno abo inacyj modro, bo růžńe to godajům. Roz godajům modro, roz čerwůno, ale ta kapusta, to tyž mo swůj rytuał. Muśiće nopřůd jům pokroć, pošatkować inacyj śe to godo, Jak juž jům pokrejeće, wraźiće do gorcka, zalejeće wodům, postawiće na palńik i ńech śe waři. Trošycka, ale žeby śe ńepřewařyła. Jak juž bydźe uwařůno, ôdcedzymy to, wjyće, ôdcedzymy, to značy woda ślejymy. Potym w tyglicku mušymy zrobić śe tak: Pokroć pjykńe cebulka, zešklić jům fajńe i ôdstawić. W drugim tyglicku pokroć pjykńe boček wyndzůny, wjyće, a to wůńo na cało haŭpa. Jak to śe wšystko poskwaři, wšystko dowůmy razym do tyj kapustečki. Tam ješče dowůmy trošycka cukru, dowůmy trošycka soli, dowůmy ôctu troha. Wjyće, že ôcet, to dowo potym fajny kolor. Wšystko wymjyšůmy, dowůmy zaś na palńik, žeby to tak přešło, i zaś ôdstawjůmy. To juž co můmy? Zupa, kartofle uwařůne i kapusta zrobjůno. No to ješče tera, wjyće, mušymy śe zrobić te rolady.
(Henia Figler, Ruda Śląska - Halemba)

Wantołka mjała na kwatyze Karlusa, co mu było ôźym dwadźeśća lot, a ůnyj było psez pjyndźeśůnt. Jak zabjyła prośa, to dźećům zrić ńydała, jyno tymu Karlusowi. A ůn ji śwjacył, śwjacył a to prośa jod. A jak ze wšystkjym zjod, to wypolył. A ůna wźyna zogłůwek pod zopaska i gůńyła go, bo myślała, ze co z tego bydźe. A jak dźeći wzescały, ze Karlus prośa zjod a ůnym zur zrić dowała, to gizdůw stsaskała po pysku.
(Podleśe)

Jak jo bůła mało, bůło mi wtedy wjeřa z ôźym lot, to’ch muśała gañśi paś. Ńychćało mi śe tam barzo
łaźić za gañśůma, bo’ch widźała, iže inše dźohy śe lepi majům jak jo. Tůž’ech jym tyž zowiśćůła
tyj swobody, bo ůne śe mjały dobře, bo se můgły zatyla polotać, jak přišły ze škoły do dům, a jo zaś
muśała zarośinki gañśi gnać i to doś daleko za stow, až tam na pańske pola, kaj my ôd downa mjeli
wynajynty rant do pasyńo kole glajzůw ôd fabryki.
To bůło hned půł godźiny ôd haŭpy. Jak jo zaro ńyusuchła i ńypognała tych gañśi, to mje zarozki muter nałali.
(Hanusek-Borušowice)


Klučborské nářečí

No to tak: űsmygo jes ôdpus Nośwjynscy Marii Panny narodzyńy. To wjelkò lotacka jes, wjelkò lotacka. Najpjyrw prać, prańy prać a tu juz kaj ino zywńe bůndź wsysko poprać, coby ja ino wsyndźe cysto bůło, wsysko pocòfać w izbje, w pokojach, coby ja wsyndźe cyśćutko bůło, pobiglować. No tu juz jes poprane, pobiglowane. Tera zaś jesce třa ôkna pucować, ôkna popucować wsyndźe, dźe juz ino zywńe bůndź, dźwi poomywać, to wsysko: šafa, stołki, stůł. No tuz juz jes, ja. Nudli tyz třa narobić, pobić albo gyñś, albo kacki, albo kury pobić na tyn ôdpus, bo’ch zaprośyła gośći.
(Choćanowicy)

Za tymi dřewůma we Smogořowje to kśůndz Kubis přelicoł i u nòs we skole tyz mjeli kśůnzki ô tyñ Smogořowje, jak Smogořůw to mjůno dostoł, to mjoł tañ być takjy zwjyřy wjelkjy a to zwjyřy bůłe w űnyñ boru a jak to zwjyřy zacyłe ryceć abo buceć (my tañ tak můwjyli) i to ći ludźe, co in Glauśe mjynskali, ale za mojych casůw to my Gusyna padali, to ći ludźe ôgłuseli ôd tego ryku ôd tego smoka.
(Bukowo Ślůnsko)

W śtyrnòstyñ roku wybuhła wojna. We Francji zech bůł. Na wojńe jak na wojńe: Ščylali my, ûćekali my. Na ûrlopje z wojny zech ńybůł. Jò bůł porańůny. Nojpřůd zech bůł w prawe ramje rańůny. To zech bůł w śpitalu ôd pjyrsego grudńa òz do pjytnòstego stycńa. A potyñ zech přysed do rannyj kůmpańije a w jedyndwudźestyñ lutyñ zech zajś přysed na frůnt do Francyje. To drugjy ròz’ech bůł jyno śtyry ńedźele, bo zech bůł ranny w gowa. Tu wlòz a tu wysed. To zech lezoł òz do wřeśńa. Potyñ zech přysed do erzacbatalijůnu, tañ zech jyno bůł tři dńi, to zech přised zaś do śpitalu i tamstůnd jò bůł zwolńůny ôd wojska i přised na pocta.
(Dźadowo Kłoda)

Polòk přised tak, Polòk sed do sklepu, wlòz i tañ jedyn Ślůnzok bůł w sklepje při ladźe i tañ dyskutowoł no a tyn Polòk tak ńewjedźoł, cy to ůn jest Ńymjec, Polòk, ńi,  bo takò gòdka jakòś, ůn to tañ ńe za bardzo rozumjoł i go śe pytò: „[Pan Polak?]” A tyn Ślůnzok padò: „Ńi, po grundfarba. Bo lak zech kupjył juz wcora.”
(Antoni Sobania, Kuniów)

Jedźe jedyn Polòk na roweře i naròz mu powjetře wysło z tylńego koła, ńi, no i ůn tañ klyncy při tyñ roweře, aha, rower to jest koło po ślůnsku, ńi? Ůn, tyn Polòk, tañ gřebje při tyñ wyntylu a Ślůnzok přihodźi i padò: „I co, pana?” Bo přebite koło jak jest, to my nazywůmy pana, ńi, ńe ze přebjył, ino pana, ńi? „I co, pana?” A ůn padò: „[Tak, tak, mój, mój.]”
(Antoni Sobania, Kuniów)


Nemodlínské nářečí
Poznámka: V tomto nářečí se mi nepodařilo ověřit existenci hlásky ñ.

Jak my byli hopcy, to my śli tyz cansto na gřiby. Nòbarźi my śe radowali, jak my nòwjancyj prawikůw a růtkopůw nazbjyrali, bo te bůły bardzo twardy do kròńò. Prawiki a růtkopy zwjankša rosnůñ we břuskach. Śińòki a kuřůntka, te zwjankša rosnůñ zajś we śwjyrckach. Majślòki tyz sůñ dobry, yno te žòdyn ńechćoł zajś ròd ôdźyrać, bo te musůñ zajś być ôdźyrany a bardzo śe lepjůñ po palcach. Bźony, te rosnůñ zajś na ślagach, na tych ôdźymkach ôd strumůw. I porañ muhorůłtkůw my tyz přinůjśli, co na muhy jadźić.
(Sowin)


Prudnické nářečí

Jedńi ludźe mjeli jednañ cůrkañ a ta cůrka chćała mjeć kawalyra z bany. No i tak śe znejdli dwa ty kawalyry. Ôba byli z bany. Ale ůna była bardzo wymyjślatò. Jednygo by była chćała z tich dwůch. I tak powjedźała. Jednymu było Jůzek a jednymu Karlik. I přišeł dźiś wječůr Karlik a tyn sůñ wječůr godźinañ ńeskoři přišeł Jůzef a jedyn ô drugiñ ńewjedźoł. A ti dźoŭše było Kajśka. I jak přišeł tyn Karlik na ty zòlyty, ta Kajśka mu padała: „Karličku, ejźli to učyńiš, co jò bydañ chćała, to byndźeš můj.” A Karlik powjedźoł: „Ńech jest, co chce, jò wšystko zrobjañ.”
(Łynžce)

Antek i Francek robjyli u dwůch śodłǿkůw i ńymjeli co jejś. I smůwjyli se, iže tyn jedyn śodłǿk mǿ na gůře ôřehi a tyn drugi mǿ we hlywiku wjepřka. I smůwjyli se tak, iže jedyn půdźe po tygo wjepřka a drugi po ôřehi a we zwůńicy we kojśćele śe zyjńdůñ. Francek nabrøł worek ôřehůw i čekøł w kojśćele na Antka a Antka złapøł śodłǿk na wjepřku. Francek čekøł w tyj kojśćele na Antka i tañ přebjyrøł ty ôřehi. Rano ô pjůntyj šeł kojśćelny zwůńić jutřšńañ i słyšoł tañ šuščeć. I šeł dů důñ i powjedźøł kobjyće, iže tañ ńeidźe iś, bo tañ kojśćůma řanźi. 
(Kjyrpjyń)


Opolské nářečí

Jak cłowjek bůł młody, tö mi słe dobře. Po Ôdře zech jejźdźůł na łodźi, jò bůł za łodńika abö łodźòřa. Ôjćec mjoł swojañ łůdź. My woźyli wsyckö: dřewö òz do Ôpolò a nazòd tö my śe nakładli wůnglò. Tö wůngly słe do fabrykůw do Berlina. Rozmajće bůłe. Pjyrwyj ńybůłe damfrůw, tö my muśeli na wjater cekać do zeglowańò. Jò jejźdźůł òze do Berlina, ńeròz z Berlina my průznö přijehali òze do důmu a ńeròz tö my zabrali ńecö ladunku.
(Stobrawa)

To jes mojy. Jò to sysko budowoł, sůñ, ja. Tu bůł prozny pole. Jò do dostoł ôd mojyj świgjermatka, tyn kopytek pola. Jò mjoł yno dwa hektary źymi. Jò bůł jesce handloř. Jò handlowoł z ôwocyñ. Jak śe trafi. Jedyn roz bůł w tyñ kraju a drugi roz w tyñ, jak śe trafi. Jò kupowoł, dźe owoc bůł. To jò kupjůł takjy aleje, dźe drüga (šosyja, to jes ńymjeckjy, wjeřañ [Französisch]). Tañ jes strůmki a jò wźůł a potyñ předoł do mjasta.
(Wojćice)

Richtich tak to bůło. Moja òma gòdała, ůna radźůła, my juz tera gòdůmy, ale ůna radźůła, ôzprawjała, ńi? „Dźoŭha, půdź sañ” a take. Zaś moja mama, to uz zaś sůñ lata dwudźeste, třidźeste i to bůło wjadůmo, bůła… Ńymjec Hitler sañ bůł, to muśeli wsyscy lang cysto po ńymjecku gòdać no i tak tez gòdali. I za ńymca, čyli za Hitlera, idźe nasa mama z òmůñ po drůdze i hyćyła ich śandara, čyli milicja. Ale to ńeje kawał, to je pròwda. I nasej mamje, nasej òmje, pońewaž gòdała po ślůnsku, chćeli wlepić mandat. Nasa òma z mutrůñ, ôbydwje ćisnůñ do tego śandary, ńi, zeby tañ štròfañ còwli. Bo mama pedźała, mama jesce w předškolu robjyła, no mama pedźała: „No [das ist ja unmöglich! Ich arbeite in Spinnschule und hier meine Mutter soll Stroufe zahlen?] [Ja cię nie chcę martwić.]” Wjync pedźoł, no dobra, ale to cy ůn pedźoł po ńymjecku, ale ńech juz òma ńekfò po ślůnsku. Pòra lòt minuno, skůńcůła śe wojna, wjyće, nastała sañ Polska. Idźe zajś nasa mama z koležankůñ na spacer, to bůła tak dwadźeśća jedyn, dwajśća dwa, ńi, idůñ na spacer, spotkoł ich policjant, cak mamje karañ za to, ze kfaćůły obydwje po ńymjecku, bo to bůła Polska. Wjync nasa òma zajś idźe z mamůñ, to uz zajś bůł inny milicjant i gòdò: „Pańe ôbyśće, jako jò uz je starò i cały cas jino sañ ôzprawjůmy po nasymu, po ślůnsku a wy tera mojej dźoŭse sañ, dyć to je gańba, ze by śće ich štròfañ za to dali.” Taki je Ślůnsk. Ślůnsk, to je taki wjelki tygel, pomjysano dźejśynć kultur i w mjare možliwojśći, hoć zdařajůñ śe take belejake zatargi. Ale jò jino zawse powjañ: Jak śe třeći do tego ńećiśńe, to dwůch śe zgodźi.
(Edeltrauda Gampka, Przysiecz)


Sulkovské nářečí

Gwojźdźàř mà wjelkům familijam. Ćynžko mu je wšyckich ućůngnuć. Ale robi dźyń i noc, ažby dźeći mjały co jejść, co se oblyc i čim zostać. We wšyckim půmàgà mu baba. To je dobrà baba. Kaj chłop być ńymože, tam je ůna. W leće stàwà rano o jednej a leći na tràwam. Tam daleko za hučńicam. Jak přychodźi du dům, waři na blaše. Dàwà świńům, ganśům, kurům a odbywà krowy. Po śńàdańu idźe na poly. Krůtko před połejdńym zajś je důma. Mujśi wařyć objàd a gotować là bydła.
— Feliks Steuer, Ostatńi gwojźdźaurz
(Sulkůw)


Lašské nářečí

Baborowscy řymejśńicy chodźyli pyrwaj ze swojim tàwarym po jermakach. Z dumu wychodźyli nawečur abo wčas rano. Nejwjeci ich šło pàra naràz. W jedyn pàtek rano zajś se wybjyrali na cestu. Spočàtku byli yny tře. I šli ku Sulkowu. Jak přyšli na most, śedźeł tam chłopek jak małe dźećo w čerwynim ancugu a ńechćeł ich přepujśćić. W ruce dyržeł hułu. Ći tře řymejśńicy wystrašyli se a wràćyli nazàd. Po cejśće potkali druhich. Tim prawjyli, iže wasyrmun śedźi na mojśće a straši. Ći se tejž źlekli a chćeli iść inšum cestum. Wtim přyšli třeći. Ći řekli: „My ńepujdźime kady indźi. Nàs tu jest tela ludźi, to se wasyrmuna ńeźlekńime.” Teraz šli wšycy řymejśńicy wràz ku mostu. Wasyrmun tam ješče śedźeł. A jak ku ńimu přyšli, dobře opakowańi, skočył un z mosta do wody i wšyckich ošpluchtoł.
(Baborůw)

Ràz śekli tře chłopi tràwu na łuce. Jak ju zejśekli, śedli se do kupky a rozpràwjali. Jedyn začnuł opowjedać o Meluzińe. Wràz se porwał wjelki wicher. Wtim přyšła ku ńim šumnà pańi a prawjyła: „Jà jest ta, co o ńi řundźiće. Eli to zrobiće, co wum powim, to budu wybawynà. Nejpřodźi budźe welnàski mràz: To wydyržće. Potim přidźe welki hic; to tejž wytwejće. Naostatku stańe se wicher a w tim wichře uzdřiće rozmańte wjeca; to ńymiće strachu.” Ći chłopi objecali to zrobić, co im ta pańi kàzała. A una śe straćyła. Jak tak ješče śedźeli w kupje, zrobjyła se wràz strašnà źima. I začli myrznuć. Dyrkotali po całim ćele a zubama zgřitali. Ale wydyrželi. Po mrojźe přyšedł welki hic. Było tak horko, co až by o mało byli zemdleli. Jeden ś ńich juž chćoł ućejc. Ći drudzy go jednak zadyrželi. Po tim hicu porwoł se wicher a w tim wichře widźeli rozmańte strašna. To wšyscy tře chćeli ućekać. Ale spumńeło se im, co tej pańi objecali. I tim razym wytwali. Za chwilu było ćicho. I přyšła zajś ta pańi, dźekowała i dała im moc peńiz, bo uńi ju wybawjyli.
(Baborůw)