Pravidla psaní v těšínském a hrčavském nářečí podle Goralsko-slezského pravopisu

Apostrof ’ nahrazuje nevyslovené hlásky například ve spojených slovech jako była’ch (była + žech), cůž’ (co + že) atd. Ve výslovnosti se projeví jen v krátkých minulých tvarech sloves v mužském rodě v nářečích s přízvukem na předposlední slabice (např. widźoł’ech, pošoł’ech), protože v těchto tvarech je přízvuk na předposlední slabice slova, ke kterému je přidán zkrácený tvar slovesa být. 
Na konci slov jako např. cůž’, pocůž’, jakiž’ atd. není povinné psát apostrof.
S apostrofem se mohou psát i zkrácená slova jako např. coś’ (= cośi). Ani v těchto případech není povinné psát apostrof.
V mužském rodě, nebo přidá-li se za slovo slabika začínající na e, se apostrof píše už před e (mjoł’ech, robił’eś, pocůž’eś tu přišła atd.), v ostatních rodech až po poslední samohlásce slova.
Je nutné rozlišovat slovní spojení žech je a žeś je ve významu jsem a jsi a slovní spojení že’ch je a že’ś je ve významu že jsem a že jsi.
Není-li při psaní na počítači apostrof dostupný na klávesnici, může se zapisovat znakem '.

Dlouhé tvary minulého času (např. był žech) a přítomné tvary slovesa být je žech, je žeś a sům śće se píší odděleně jako dvě slova a to i v případě opačného pořadí slov. Slova jech a jeś/ješ se píší dohromady.

Tvary podmiňovacího způsobu se vždy píší odděleně (chćoł by’ch, mjała by’ch atd.), nikoli dohromady jako
v polštině. Podmiňovací pomocné tvary by’ch a by’ś/by’š se píší vždy s apostrofem (by + žech/jech, by + žeś/jeś/ješ). Tvar by śće/šče se píše jako dvě slova. Tatáž pravidla platí i pro slova jako coby’ch, žeby’ch atd.
Je nutné rozlišovat např. spojení že by ve významu že by a slovo žeby ve významu aby.

Podmiňovací pomocný tvar by chmy, který se v některých nářečích používá pro 1. osobu množného čísla, se píše odděleně. Toto se týká i podobných minulých tvarů jako např. měli chmy. Původně se sice jednalo o jedno slovo bychmy, které se používalo jako pomocný podmiňovací tvar, ale časem se jeho část oddělila a začala se používat i jako pomocný tvar pro minulý čas. Proto se vždy píše samostatně.

Pro pravidla v tomto odstavci platí dvě zásady: Způsob psaní záleží na pisateli, každý by měl používat vždy jen jednu z variant podle svého mínění.
Některé hlásky je možné zapisovat více způsoby, a to á/å (např. tráwa/tråwa), é/ÿ (např. dźéwka/dźÿwka), ó/ů (např. kóń/kůń). Tyto dvojice jsou samostatné a záleží na každém, jaký znak si zvolí pro zápis dané hlásky. Do této skupiny písmen patří i znaky ố/ű s tím, že ố je spojené s ó a ű s ů, ale vzhledem k tomu, že tato dvojhláska se v těšínském ani hrčavském nářečí nevyskytuje na místě, kde by se zapisovala jedním z těchto písmen, nezařadil jsem ji do hlavního výčtu. V praxi platí toto pravidlo především pro dvojici ó/ů, protože ostatní výše zmíněné hlásky ve většině slezských a goralských nářečí zanikly. V dokumentu o pravopisu používám ů, protože tento znak je i součástí některých dalších slezských abeced, zatímco ó se používá v polštině a lužických jazycích. Pro další zúžené samohlásky používám znaky å a ÿ, které podle mě lépe vyjadřují výslovnost. Dvojhlásku łů zapisuji písmenem ű, které je, jak jsem již napsal výše, spojené s ů.
Záporná slovesa se mohou psát jak odděleně jako v polštině (ńi ma), tak i spojeně jako v češtině (ńima).

Skupiny yn a ůn, které vznikly z polských nosovek ę a ą, se před měkkými souhláskami ś, ź, ć, dź vyslovují jako yň a ůň. Navzdory tomu se však vždy píší s n (např. pjynć, wšyndźe, kůndźel atd.), a to především z praktických důvodů.

Skupiny bj, pj, wj/vj, mj, gj, kj se před všemi samohláskami píší s j (! nikdy s i), např. bjoły, pjykny, wjater, mjasto, wječůr, kjedy.

Slova typu ńigdy se píší vždy s g. U slov, v nichž se g ztratilo (např. dźe), se ani nepíše.

Písmena i a y jsou neslabičná, pokud nestojí samostatně, nebo na začátku či konci slabiky. To znamená, že slova, která obsahují slabiku j + samohláska, se píší i s j (např. Wilija, bestyja atd.) V opačném případě se zejména i čte jako j (např. slovo radio by se mělo číst jako radjo). Takováto cizí slova se mohou psát s i, nebo s j. Pravopis cizích slov záleží také na tom, jak se které slovo v nářečí ujalo.
Uprostřed nebo na konci slova netvoří písmeno i samostatnou slabiku (např. krajina, ne kraina jako v polštině). Cizích slov se toto pravidlo samozřejmě netýká, např. archaičny.

Hlásky h a ch se píší podle výslovnosti. V nářečích, která znají obě tyto hlásky, jsou výjimkou podstatná jména končící v prvním pádě hláskou ch, kde se v jiných pádech tato hláska mění na h. V těchto případech se ch v prvním pádě označuje písmenem h (např. slovo šmjyh se vyslovuje jako šmjych, ale píše se s h, protože ve druhém pádě je tvar šmjyhu).

Znělost souhlásky na konci slov tam, kde by jinak byla neznělá, se neznačí (např. las rośńe, nikoli laz rośńe, jak’eś to zrobił, nikoli jag’eś to zrobił, tak jakby, nikoli tag jagby atd.).

Znak ŭ se používá na místě neslabičného u tam, kde původně byla slabika łu nebo wu (např. chaŭpa < chałupa, dźoŭcha < dźewucha) atd. Û se píše na místě původní slabiky wu (např. dźeûcha < dźewucha), v některých nářečích i jinde.

Předpony s- a z- se píší foneticky, stejně jako v polštině a slovenštině. Čárky, psaní velkých písmen a podobné věci by se měly řídit podle pravidel češtiny, polštiny, nebo slovenštiny podle toho, jaký jazyk je pisateli nejbližší i v psané podobě.

Předložky z a s se píší podle pravidel nářečí. Tato pravidla se však liší, proto je dobré říct si „ze mě“ jako příklad pro druhý pád a „se mnou“ jako příklad pro sedmý (ve slovenštině šestý, v polštině pátý) pád.

Slovo přez se píše se z, nikoli se s jako v češtině a to proto, že je to jednak logičtější, jednak podobnější polštině a slovenštině (pol. przez, slov. cez). Navíc se toto slovo píše se z i v hornolužické srbštině, která používá velice podobný pravopis.

V hrčavském nářečí existuje měkké ľ a tvrdé ĺ, přičemž ani jedno není stejné jako normální l. Vzhledem k tomu, že ne všichni tyto dvě hlásky vyslovují správně, jsou možné tři způsoby psaní: zápis obou těchto hlásek pomocí příslušných znaků (žeľůno ĺůnka), psaní tvrdého ĺ pomocí normálního l (žeľůno lůnka), nebo zápis měkkého ľ pomocí normálního l (želůno ĺůnka). Je na každém, jak bude tyto hlásky psát.
Dnes už tvrdé ĺ většinou splývá s polským ł a měkké ľ s normálním l. Při takovéto výslovnosti se tyto dvě hlásky zapisují jako ł a l.
Kromě toho se v současnosti často stává, že mluvčí hrčavského nářečí na polské straně vyslovují místo českého č, š, ž, dž polské měkké ś, ć, ź, dź. V takovém případě se píše polskou variantou pouze se souhláskami s čárkou (např. źiwy, ćas atd.), ale samozřejmě je možné psát i tak, jako by se souhlásky s háčkem a čárkou vyslovovaly odlišně.

Důležité: Měkké i ani e nezměkčuje.