Pravidla psaní v oravských a spišských goralských nářečích podle Goralsko-slezského pravopisu

Apostrof ’ nahrazuje nevyslovené hlásky například ve spojených slovech jako byla’k (byla + jek), cůz’ (co + ze) atd. Ve výslovnosti se projeví jen v nářečích s přízvukem na předposlední slabice a to u krátkých minulých tvarů sloves v mužském rodě (např. ńewidźoł’ech), protože v těchto tvarech je přízvuk na předposlední slabice slova, ke kterému je přidán zkrácený tvar slovesa být. 
Ve slovech s připojenou částicí ze jako např. pocůz’, jakiz’, podžmy’z atd. není povinné psát apostrof. Samotné slovo že/ze se však píše jako samostatné slovo (např. čiho ze bydž).
S apostrofem se mohou psát i zkrácená slova jako např. coš’ (= coši). Ani v těchto případech není povinné psát apostrof.
V mužském rodě, nebo přidá-li se za slovo slabika začínající na e, se apostrof píše už před e (mjol’ek, robjůl’eš, pocůz’eš tu přisla atd.), v ostatních rodech až po poslední samohlásce slova (např. zrobjyla’š).
V podmiňovacím způsobu se apostrof píše jen v 1. a 2. osobě jednotného čísla (by’k = by + jek, by’š = by + ješ). Totéž platí i pro slova jako coby’k, zeby’k atd. Je nutné rozlišovat např. spojení ze by ve významu že by a slovo zeby ve významu aby.
Není-li při psaní na počítači apostrof dostupný na klávesnici, může se zapisovat znakem '.

Pro pravidla v tomto odstavci platí dvě zásady: Způsob psaní záleží na pisateli, každý by měl používat vždy jen jednu z variant podle svého mínění.
Některé hlásky lze zapisovat dvěma způsoby, a to á/å (např. tráva/tråva), é/ÿ (např. džévka/džÿvka), ó/ů (např. kóň/kůň). Tyto dvojice jsou samostatné a záleží na každém, jaký znak si zvolí pro zápis dané hlásky. Do této skupiny písmen patří i znaky ố/ű s tím, že ố je spojené s ó a ű s ů, ale vzhledem k tomu, že tato dvojhláska se v oravských ani spišských goralských nářečích nevyskytuje na místě, kde by se zapisovala jedním z těchto písmen, nezařadil jsem ji do hlavního výčtu. V praxi platí toto pravidlo především pro dvojici ó/ů, protože ostatní výše zmíněné hlásky ve většině slezských a goralských nářečí zanikly. V dokumentu o pravopisu používám ů, protože tento znak je i součástí některých dalších slezských abeced, zatímco ó se používá v polštině a lužických jazycích. Pro další zúžené samohlásky používám znaky å a ÿ, které podle mě lépe vyjadřují výslovnost. Dvojhlásku łů zapisuji písmenem ű, které je, jak jsem již napsal výše, spojené s ů.
Záporná slovesa se mohou psát jak odděleně jako v polštině (ňi moge), tak i spojeně jako v češtině (ňimoge).

Skupiny on a yn/en, které vznikly z polských nosovek ą a ę, se před š, ž, č, dž vyslovují jako oň a yň/eň. Navzdory tomu se však vždy píší s n (např. pjynč, vsyndže, kondžeľ atd.), a to především z praktických důvodů.

Skupiny bj, pj, vj, mj, gj, kj se před všemi samohláskami píší s j (! nikdy s i), např. bjoly, pjykny, vjater, mjasto, kjedy.

Písmena i a y jsou neslabičná, pokud nestojí samostatně, nebo na začátku či konci slabiky. To znamená, že slova, která obsahují slabiku j + samohláska, se píší i s j (např. Viľijo, bestyjo atd.) V opačném případě se zejména i čte jako j (např. slovo radio by se mělo číst jako radjo). Takováto cizí slova se mohou psát s i, nebo s j. Pravopis cizích slov záleží také na tom, jak se které slovo v nářečí ujalo.
Uprostřed nebo na konci slova netvoří písmeno i samostatnou slabiku (např. krajina, ne kraina jako v polštině). Cizích slov se toto pravidlo samozřejmě netýká, např. archaicny.

Slova typu ňigda/ňigdy se píší vždy s g. U slov, v nichž se g ztratilo (např. dže), se ani nepíše.

Znělost souhlásky na konci slov tam, kde by jinak byla neznělá, se neznačí (např. las rošňe, nikoli laz rošňe, jak’eš to zrobjůl, nikoli jag’eš to zrobjůl, tak jakby, nikoli tag jagby atd.).

Hlásky h a ch se píší podle výslovnosti. V nářečích, která znají obě tyto hlásky, jsou výjimkou podstatná jména končící v prvním pádě hláskou ch, kde se v jiných pádech tato hláska mění na h. V těchto případech se ch v prvním pádě označuje písmenem h (např. slovo šmjyh se vyslovuje jako šmjych, ale píše se s h, protože ve druhém pádě je tvar šmjyhu).
V těch nářečích, kde se h v některých případech vyslovuje nezněle nebo polozněle, se i tato neznělá souhláska zapisuje, třebaže se v běžné řeči většinou nevysloví (např. vjyrh, shodžič, nikoli vjyr, sodžič). V přesném přepise výslovnosti se v případě nevyslovení tohoto neznělého h může na jeho místě psát apostrof, nebo se nemusí psát nic.

Slova s k na konci jako jek, (na) nogak, (po) tyk gůrak atd. se píší vždy s k. Toto se netýká podstatných jmen, která mají v prvním pádě jednotného čísla na konci k, ale v jiných pádechg (např. Bůg, protože Boga, z Bogjym atd.). Sem patří i slovesa, která mají některé tvary zakončené v mluvené řeči na k, ale v jiných tvarech je na jeho místě g (např. můg, protože mogla, moge/mogem/mogym atd.).
Na spišsko-podhalském pomezí se na k změnilo i v na konci slov. I toto k se zapisuje jako k (např. sto rokůk).

Ve všech spišských goralských nářečích se k na začátku slova změnilo na f, v některých z nich se tak stalo i na konci slova. Toto f se píše jako f (např. fto, ftory, fčol, jef, tyf dobryf, (na) nogaf). Slov, která měla a dodnes mají na začátku neznělé v, se toto pravidlo netýká, např. vtorek, vcora atd. S v se píše i přípona -ův (např. rokův, skokův, potokův) a samozřejmě podstatná jména končící na neznělé v, např. Krakův.

Předpony s- a z- se píší foneticky, stejně jako v polštině a slovenštině. čárky, psaní velkých písmen a podobné věci by se měly řídit podle pravidel češtiny, polštiny, nebo slovenštiny podle toho, jaký jazyk je pisateli nejbližší i v psané podobě.
Předložky z a s se píší podle pravidel nářečí. Tato pravidla se však liší, proto je dobré říct si
„ze mě“ jako příklad pro druhý pád a „se mnou“ jako příklad pro sedmý (ve slovenštině šestý, v polštině pátý) pád.
Slovo přez se píše se z, nikoli se s jako v češtině a to proto, že je to jednak logičtější, jednak podobnější polštině a slovenštině (pol. przez, slov. cez). Navíc se toto slovo píše se z i v hornolužické srbštině, která používá velice podobný pravopis.

Není nutné psát ĺ, protože ve všech oravských a spišských goralských nářečích se tato hláska vyslovuje na místě l, a proto se píše jako l.

Přestože ve většině oravských ukázek je ô velmi častým znakem, každý by tuto dvojhlásku měl zapisovat podle svého citu.

Důležité: Měkké i ani e nezměkčuje.